eISSN 2335-8769, ISSN 1392-0588, DOI 10.7220/2335-8769 Leidimo metai: 1930–1940, 1995– Periodiškumas: 2 numeriai per metus Kalbos: Anglų, lietuvių, prancūzų, vokiečių Temos: Humanitariniai ir socialiniai mokslai, tarpdisciplininiai šių ir kitų mokslų sąveika, lituanistiniai tyrimai Mokesčiai: Nėra Atviroji prieiga: CC BY-SA Leidėjas: Vytauto Didžiojo universitetas
Šiaurietiškos Štuthofo atminties trajektorijos: Sstasio Vainoro ir Vytauto Meilaus laiškai iš Švedijos į Islandiją
Publikacijoje pirmą kartą skelbiami Štuthofo koncentracijos stovykloje kalintų Vytauto Meilaus ir Stasio Vainoro 1945–1946 m. iš Švedijos rašyti laiškai Islandijoje tuo metu gyvenusiam bičiuliui, kauniečiui Teodorui Bieliackinui, taip pat Stasio Vainoro liudijimo apie sunkiausios fizinės būklės Štuthofo lagerio kalinių evakuaciją, prasidėjusią 1945 m. balandžio 26 d., vertimas iš vokiečių kalbos. Visi tekstai papildyti komentarais. Įžangoje pateikiamas dokumentų biografinis ir istorinis kontekstas, apžvelgiami Meilaus ir Vainoro paminėjimai Štuthofo istoriografijoje, aptariama egodokumentų reikšmė istorinės ir kultūrinės atminties laukui.
Autorių teisės (c) 2026 Ieva Steponavičiūtė Aleksiejūnienė https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Vokiečių okupacijos metais represuoti lietuvos katalikų bažnyčios dvasininkai ir vienuoliai
Tema apie dvasininkų ir vienuolių represijas vokiečių okupacijos metais nėra plačiai nagrinėta. Okupacijos pradžioje susidarė įspūdis, kad Bažnyčia gali atgauti tai, ką buvo praradusi per pirmąją sovietų okupaciją ir kad naujoji valdžia netrukdys jai veikti. Vis dėlto vėliau pasirodė, kad tai – klaidingos iliuzijos. Nors Lietuvoje Katalikų Bažnyčia, palyginti su Lenkija, patyrė ne tokius nuožmius vokiečių valdžios persekiojimus, Vilniaus arkivyskupijoje Bažnyčios veikla varžyta labiau. Pažymėtina, kad pasirinkta tema dar nėra nuodugniau nagrinėta. Tam reikėtų patyrinėti arkivyskupijų ir vyskupijų kurijų, vienuolijų archyvus, taip pat atskirų dvasininkų biografijas. Straipsnyje akcentuojama tai, kad vokiečių okupacijos metais pagrindinės represijų prieš Lietuvos dvasininkus priežastys buvo ne politinės, o pastoracinės: pamokslai, evangelinė laikysena, žydų gelbėjimas, tik paskui – nepaklusnumas politinei valdžiai ir sistemai.
Autorių teisės (c) 2026 Nerijus Pipiras https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Spragos ir kitos sovietmečio redagavimo liekanos Balio Sruogos „Dievų miške“
Balio Sruogos „Dievų miškas“ – brandžiausias rašytojo kūrinys, kanoninis lietuvių literatūros veikalas, gerai žinomas pasaulyje, todėl dabar daugiausia verčiamas į užsienio kalbas. 2024 ir 2025 metais „Dievų miškas“ išverstas į azerų, prancūzų, korėjiečių kalbas (kūrinio vertėjai: Mahiras Gamzajevas, Miglė Dulskytė, Jinseok Seo). Paminėti „Dievų miško“ vertimai atlikti remiantis nauja kūrinio redakcija, kuri parengta 2025 metais Lietuvių literatūros ir tautosakos institute. Sovietmečiu ir nepriklausomybės metais buvo paskelbti trys istoriškai svarbūs „Dievų miško“ leidimai (1957 ir 1997, 2005 m.): juose palaipsniui parodyta vis daugiau kūrinio teksto vietų (skyrių, epizodų, sakinių, žodžių junginių, žodžių), kurios anksčiau buvo cenzūruotos. Vertėjai pastebėjo, kad iki šiol publikuoti „Dievų miško“ tekstai nėra identiški turinio požiūriu. Todėl jie ieškojo pagalbos, kaip nustatyti stabilesnį, mažiau įvairuojantį pagrindinį „Dievų miško“ tekstą, kuriuo galėtų remtis jie patys ir kiti vertėjai ateityje. Nuo 2005 metų paskelbtos paskutinės „Dievų miško“ redakcijos praėjo daugiau kaip dvidešimt metų. Aprašytos priežastys, kodėl kilo dar vieno kūrinio leidimo poreikis. Parengus naują „Dievų miško“ redakciją paaiškinta, kuo ji skiriasi nuo anksčiau išleistų kūrinio tekstų, įvardyta, kokių intervencijos (stalinmečio cenzūros, sovietmečio redagavimo, autorinės kalbos norminimo) požymių tebėra visuose išleistuose „Dievų miško“ tekstuose.
Autorių teisės (c) 2026 Neringa Markevičienė https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Šiame straipsnyje analizuojama Štuthofo kalinio kunigo Stasio Ylos (1908−1983) kūryba. Dalis šio autoriaus tekstų buvo išleisti iškart po Antrojo pasaulinio karo, dalis liko rankraščiais iki pat Lietuvos nepriklausomybės ir buvo paskelbti jau po rašytojo mirties. Daugiausia dėmesio skiriama Štuthofo atsiminimams „Žmonės ir žvėrys Dievų miške“, kurių pirmasis leidimas pasirodė Jungtinėse Amerikos Valstijose 1951 metais. Skirtingai nei Balio Sruogos atsiminimai „Dievų miškas“, kurie buvo išleisti sovietinėje Lietuvoje 1957 metais, praėjus dešimtmečiui po autoriaus mirties, Ylos tekstas nebuvo nei cenzūruojamas, nei kaip nors kitaip redaguojamas, tad išsiskiria autentiškumu. Šio tyrimo tikslas – išsiaiškinti, kaip Ylos tekstuose perteikiami tylos momentai, kas lemia atmintį ar užmarštį. Tokiam tyrimui pasitelkiama dviejų mokslininkių Vered Vinitzky-Seroussi ir Chanos Teeger pasiūlyta tylos tipologija, kurioje aptariamos atviros ir paslėptos tylos formos. Tyrimo uždavinys yra šias formas aprašyti remiantis Ylos tekstais. Straipsnio pabaigoje prieinama prie išvados, kad tyla nėra vienareikšmė, ji yra kintanti, galinti keisti formas, tapti tyla atminčiai arba tyla užmarščiai. Esmingiausia, kas lemia šiuos pokyčius, tai tekstų skaitymas ir interpretavimas, jų įtraukimas į kultūrinės atminties procesus. Nauji Ylos atsiminimų leidimai liudija gyvą santykį su paskelbtais tekstais.
Autorių teisės (c) 2026 Aurelija Mykolaitytė https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Štuthofo kalinių likimai – nuo evakuacijos iki saugaus įsikūrimo Švedijoje
Šiame straipsnyje, remiantis skandinavų ir lietuvių istoriografija, buvusių kalinių prisiminimais, taip pat archyviniais šaltiniais, analizuojama Štuthofo koncentracijos stovyklos kalinių (11 lietuvių ir kartu su jais įkalintų danų, norvegų, latvių, estų ir kt.) priverstinė evakuacija upine barža palei Baltijos jūros pakrantę iki Neustadto. Ši evakuacija istoriografijoje žinoma kaip antroji Štuthofo evakuacija, bet lietuviškame kontekste beveik netyrinėta. Iš Neustadto buvę kaliniai tęsė kelionę Švedijos link, tačiau baltiečiai1 įstrigo Kopenhagoje, iš kur po trijų mėnesių lietuviams pavyko pabėgti į Švediją. Straipsnyje aptariamos evakuacijos aplinkybės, kalinių tautinė sudėtis ir tarpusavio santykiai, jų išlaisvinimas ir kelionė į Daniją.
Autorių teisės (c) 2026 Dixie Henri Le Fevre Simonsen https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Štuthofo koncentracijos stovyklos evakuacija jūrų transportu 1945 m. balandžio ir gegužės mėnesiais
Straipsnyje analizuojama Štuthofo koncentracijos stovyklos kalinių evakuacija jūrų transportu 1945 m. balandžio ir gegužės mėnesiais, ją siejant su sparčiai blogėjančia Vokietijos karine padėtimi Rytų fronte ir Dancigo–Vakarų Prūsijos regione. Tyrime rekonstruojami sprendimų priėmimo mechanizmai, kuriuose dalyvavo Vokietijos kariuomenės, SS, policijos ir civilinės administracijos atstovai, taip pat aptariamas evakuacijos plano „Eva“ taikymas. Pagrindinis dėmesys skiriamas kalinių perkėlimui iš Štuthofo ir kitų jo stovyklų į Helio pusiasalį, Mikoszewo’ą, Neustadtą, Liubeko įlanką, Flensburgą, Daniją ir kitus punktus, išsamiai aprašomi kalinius transportavę laivai: „Elbing“, „Zephyr“, „Wolfgang“, „Vaterland“, „Klaus“, „Breslau“, „Ruth“ ir F 862, desantinis laivas. Straipsnyje parodoma, kad jūrinė evakuacija nebuvo humanitarinė gelbėjimo operacija, bet koncentracijos stovyklų sistemos smurto tąsa chaotiškomis karo pabaigos sąlygomis. Kaliniai buvo gabenami perpildytuose laivuose, trūkstant maisto ir vandens, nesant sanitarinių sąlygų ir medicinos pagalbos. Dalis kalinių buvo nužudyti pakeliui, kai kurie jų mirė nuo išsekimo, ligų ar smurto, o kiti žuvo per bombardavimus ar nesulaukę pagalbos. Straipsnio autorius pagrindžia, kad Štuthofo kalinių evakuacija jūra tiek sunkiomis sąlygomis, tiek pasekmėmis laikytina Mirties maršo forma jūroje, nes ir čia koncentracijos stovyklų apsauga, Vokietijos karinės jūrų pajėgos, policija ir kitos uniformuotos struktūros įvairiais lygmenimis prisidėjo prie kalinių žūties, nepriežiūros ar tiesioginio smurto.
Autorių teisės (c) 2026 Reimer Möller https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Dievo tarno kunigo Alfonso Lipniūno išskirtinis vaidmuo 1943–1945 m. Štuthofo koncentracijos stovyklos slaptame religiniame gyvenime: kankinystė mirties marše ir mirtis Pucke
Šis straipsnis buvo parengtas ne redakcinėje skiltyje minėtos 2024 m. įvykusios konferencijos „Egziliniai Štuthofo kalinių likimai“, skirtos Štuthofo koncentracijos stovyklos išlaisvinimo 80-mečiui, bet 2026 m. iš autorės gauto teksto lenkų kalba pagrindu. Autorei sutikus siekiant platesnės sklaidos straipsnis buvo išverstas į anglų kalbą. Lietuvių kalba šis straipsnis buvo parengtas 2023 m. kovo 17 d. Vilniuje vykusiai konferencijai, surengtai Lietuvos gyventojų genocido ir rezistencijos tyrimo centro (<https://www.genocid.lt/UserFiles/File/ Titulinis/2023/20230317_konferencija_Grot.pdf>). Straipsnis pateikiamas ir šiame „Darbų ir dienų“ tome dėl teminės atitikties – svarbaus indėlio į kunigo Alfonsą Lipniūno, kalėjusio Štuthofo koncentracijos stovykloje, biografiją ir žinių apie koncentracijos stovyklos uždarymą. Straipsnyje nagrinėjamas kunigo profesoriaus Alfonso Lipniūno vaidmuo, kurį jis atliko 1943–1945 m. Štuthofo koncentracijos stovykloje. Tyrime aptariamos jo suėmimo aplinkybės, kai nepavyko sėkmingai organizuoti Lietuvos jaunimo mobilizaciją į SS kariuomenę (vok. Waffen-SS), ir jo kalinimas Kauno gestapo kalėjime bei deportacija į Štuthofo koncentracijos stovyklą kartu su kitais Lietuvos inteligentijos atstovais. Ypač susitelkiama į Lipniūno pastoracinę veiklą, vykdytą koncentracijos stovykloje ekstremaliomis sąlygomis: slaptas šv. Mišių aukojimas, išpažinčių klausymas, Komunijos teikimas ir dvasinė pagalba kaliniams, religinės praktikos organizavimas, nepaisant griežtų SS draudimų ir mirties pavojaus. Straipsnyje parodoma, kad slapta religinė veikla Štuthofe atliko ne tik sakramentinę, bet ir egzistencinę bei rezistencinę funkciją. Ji stiprino kalinių moralinį atsparumą, palaikė bendruomeniškumą, teikė viltį ir padėjo išsaugoti žmogiškąjį orumą nacių teroro sistemoje. Lipniūnas rūpinosi ne vien lietuvių kaliniais, bet ir lenkais, latviais, čekais, vokiečiais bei kitų tautybių kaliniais. Lietuvių ir lenkų kunigų bendradarbiavimas sudarė sąlygas platesniam pogrindinio religinio gyvenimo tinklui stovykloje. Straipsnyje aptariamos kunigo patirtys mirties maršo metu, jo tarnystė laikinoje Gęsios stovykloje ir sulaukus išlaisvinimo Pucke, kur jis 1945 m. kovo 28 d. mirė nuo šiltinės ir išsekimo padarinių. Kunigas profesorius Alfonsas Lipniūnas Štuthofo kalinių atmintyje liko kaip tikėjimo, artimo meilės ir dvasinės rezistencijos liudytojas. Jo veikla koncentracijos stovykloje atskleidžia religinės praktikos reikšmę totalitarinio smurto sąlygomis ir leidžia jo kankinystę vertinti platesniame dvasinio pasipriešinimo bei krikščioniškojo solidarumo kontekste.
Autorių teisės (c) 2026 Elżbieta Grot https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Straipsnyje nagrinėjama atminties ir prisiminimo etika, keliant klausimą, kokius įvykius bendruomenės privalo prisiminti ir kaip tai daryti, kokios moralinės pareigos kyla iš istorinės atminties. Remdamasis Elie’io Wieselio, Avishai Margalito ir kitų autorių įžvalgomis, autorius teigia, kad atmintis nėra vien informacijos saugojimas ar praeities pažinimo forma. Ji kuria įsipareigojimus, formuoja bendruomeninę tapatybę ir tampa moralinės orientacijos šaltiniu. Todėl prisiminimo etika apima sprendimus dėl švietimo, viešųjų paminklų, atminimo dienų, istorijos pasakojimo formų ir vadinamojo „atminties darbo“, ypač kalbant apie Holokaustą, nacizmo nusikaltimus ir komunistinių režimų represijas. Pagrindinė straipsnio sąvoka yra „tragiškas žinojimas“ – tai žinojimas, kas neturėjo įvykti ir ko neįmanoma iki galo racionaliai suvaldyti ar neutralizuoti. Autorius pabrėžia, kad Holokausto ir kitų radikalaus blogio formų atmintis išlieka trikdanti: ji peržengia įprastą argumentų, kalbos ir racionalaus paaiškinimo ribą, todėl reikalauja ne tik analizės, bet ir nuolankumo, tylos bei vilties. Aptardamas Vokietijos „Erinnerungskultur“ (liet. atminties kultūra) pavyzdį straipsnio autorius atskleidžia įtampą tarp būtinybės integruoti tragišką praeitį į viešąjį gyvenimą ir pavojaus ją „prijaukinti“ taip, kad būtų prarastas jos moralinis trikdantis poveikis. Galiausiai teigiama, kad atminties etika turi ne tik epistemologinę ir politinę, bet ir dvasinę dimensiją.
Autorių teisės (c) 2026 Clemens Sedmak https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Štuthofas – pragaro vartai ir vilties žybsniai
Autorių teisės (c) 2026 Rūta Petrauskaitė, Daiva Kristina Kuzmickaitė, Linas Venclauskas https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Redakcinė kolegija, turinys, apie autorius
Autorių teisės (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Auksinė sielos statula. Platonas, Plotinas, Jonas Auksaburnis
Straipsnyje apžvelgiami platonizmo tradicijoje (Platono ir Plotino veikaluose) iškylantys auksinio sielos prado ir sielos statulos vaizdiniai. Platono dialoguose auksas ne sykį minimas svarstant apie sielos prigimtį. Plotinas veikale „Apie grožį“ (sk. 5) autentišką sielos grožį, prie jos prisišliejusią bjaurastį siūlo lyginti su purvan įkritusiu auksu. Platono „Valstybėje“ (611 b–612 a) Sokratas sielos būseną šiame gyvenime lygina su kriauklėmis apaugusio jūros dievaičio Glauko figūra. Kalbama apie pačią dievybę, tačiau taip, tarsi omenyje būtų turimas skulptūrinis jo atvaizdas („kai kurios senosios jo kūno dalys nulūžo, kai kurios nutrupėjo“). Įsimintiną svarstymą apie vidinį darbą (at)kuriant savyje gražiąją sielos statulą paliko Plotinas („Apie grožį“, sk. 9). Platonikų vaizdiniai ir su jais susiję svarstymai apie tikrą sielos prigimtį ir jos grožį lyginami su krikščioniškąja temos traktuote Jono Auksaburnio „Katechetiniuose pamokymuose“.
Autorių teisės (c) 2026 Tatjana Aleknienė (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Autorių teisės (c) 2026 Rūta Petrauskaitė, Jurga Jonutytė, Mantas Antanas Davidavičius (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Vėl iš pradžių: Helsinkio susitarimų sėkmė ir žlugimas. Aštuntosios tarptautinės Leonido Donskio atminimo konferencijos refleksijos
Autorių teisės (c) 2026 Neringa Gališanskytė (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Vytauto Didžiojo universiteto rektorės inauguracinė kalba
Autorių teisės (c) 2026 Ineta Dabašinskienė (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Pasakojant normą – tarp gyvenimo ir filosofijos
Autorių teisės (c) 2026 Adas Diržys (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Apie gamtos išradimus, jos perdarymus (ir ar nereikėtų sustoti?)
Autorių teisės (c) 2026 Jurga Jonutytė (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Arvydo Šliogerio poetinis būties ieškojimas kaip Richardo Rorty’io filosofiškai poetizuotos kultūros iliustracija
Autorius analizuoja, ar Arvydo Šliogerio filosofija gali iliustruoti Richardo Rorty’io filosofiškai poetizuotą kultūrą. Taip pat kelia klausimus, ar Šliogerio filosofiniai prieštaringumai nėra intelektualinis neatsakingumas ir koks būtų Rorty’io požiūris į tai. Daug dėmesio skiriama Šliogerio poetiniam Būties ieškojimui, svarstant, kaip tai dera su Rorty’io filosofija. Randama daug panašumų tarp šių iš pirmo žvilgsnio skirtingų mąstytojų, vienas jų – tai antiepistemologinis požiūris. Taip pat jų požiūriai į poetizuotą filosofinę vaizduotę turi bendrų taškų. Abu šie autoriai kelia objektyvios tiesos klausimą, kuris itin svarbus siekiant pagrįsti, kodėl reikia filosofiškai poetizuotos kultūros ir kaip tai siejasi su kitokiu filosofijos bei filosofo vaidmeniu. Visgi pažymėtina, kad Šliogerio filosofija orientuota į save, o Rorty’io – į sociumą.
Autorių teisės (c) 2026 Tomas Kavaliauskas (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Kinestetinė sedimentacija: protėvių rankose
Straipsnyje svarstoma, kaip kūniškas judėjimas ir jutiminė patirtis nusėda kaip atminties ir tradicijos forma. Remiamasi Edmundu Husserliu, kuris teigia, jog kiekvieno subjekto „primordialinis buvimas“ savyje talpina ne tik asmeninę praeitį, bet ir kitų žmonių „primordialinį buvimą“. Tai reiškia, kad kiekvieno iš mūsų judesiai, laikysena ir kūniški įpročiai kyla ne vien iš individualios patirties, bet ir iš tarpkūniško santykio, iš patirčių, kurios perduodamos per kartas. Kinestetinė sedimentacija apima ne tik kūno judėjimą, bet ir daiktus bei vietas, kurios tampa mūsų patirties liudytojomis: įrankiais, namais, vaikystės kambariu, fotografijomis. Per juos išlaikome ryšį su savo praeitimi ir su kitų buvimu savo pasaulyje. Toliau, remiantis Husserlio empatijos samprata, galima aiškintis, kaip mano kūnas empatiškai tapatinasi su Kitu per erdvinį ir tarpkūnišką santykį. Tai atliekama per skirtingas tarpkūniškos sąveikos kongruencijos formas – transpoziciją, rotaciją, refleksiją ir komplementaciją. Šiuos reiškinius galima iliustruoti šokio pavyzdžiu, ypač pramoginiu poriniu šokiu, kur judėjimas, ritmas ir partnerystė tampa tarpkūniškos atminties praktika. Remiuosi savo pokalbiais su šokių mokytojais Jūrate ir Česlovu Norvaišomis, kurie pasakojo apie savo mokymąsi pas Alexą Moore’ą (1901–1991). Jie pabrėžė, kad šokyje kūnas niekada nenustoja judėti – judesys yra nenutrūkstamas srautas, o mokymasis vyksta ne per žodžius ar schemas, bet per bendrą kūnišką veikimą. Ši patirtis leido man suvokti, kad šokio technika ir mokymo(si) būdas – tai sedimentuota kūniška tradicija, perduodama iš mokytojo mokiniui, iš vienos kartos kitai. Porinis šokis akivaizdžiai atsiskleidžia per papildomumo principą. Ši tarpkūniška atmintis yra tiek sinchroninė, kai du kūnai juda kartu „atrakindami“ vienas kitą, tiek diachroninė, kai judėjimo patirtis perduodama mokytojo mokiniui, taip pat iš tėvų vaikams. Mano tėvai buvo mano senelių rankose. Aš pats buvau laikomas tėvų rankose, taip pat ir pats laikau savo rankose vaiką, tęsdamas tą pačią kūnišką patirtį. Lygiai taip pat yra žvelgiant atgal – mano seneliai irgi buvo prosenelių rankose. Ir taip toliau. Todėl sakau – mes visi esame savo protėvių rankose. (Santraukai versti naudotasi CHAT GPT.)
Autorių teisės (c) 2026 Gediminas Karoblis (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Metamodernizmas ir teorijos ateitis: interviu su Jasonu Ānanda Josephsonu Stormu
Šis interviu su Jasonu Ānanda Josephsonu Stormu buvo atliktas Vilniuje 2025 metų birželio mėnesį, kai vyko 10-oji Europos Vakarų ezoterizmo studijų draugijos (ESSWE10) konferencija. Pašnekovas yra Williamso koledžo religijotyros profesorius, Mokslo ir technologijų katedros vadovas, knygų „The Invention of Religion in Japan“ (2012), „The Myth of Disenchantment: Magic, Modernity, and the Birth of the Human Sciences“ (2017), „Metamodernism: The Future of Theory“ (2021) ir „The Genealogy of Genealogy: Nietzsche, Foucault, and the Coils of Critical History“ (numatoma 2026), išleistų Čikagos universiteto leidykloje, autorius. Pokalbyje nagrinėjamas metamodernizmas kaip atsakas į postmodernizmo ribas ir platesnį teorinio nuovargio jausmą, kuris yra apėmęs humanitarinius ir socialinius mokslus. Aptariamos temos aprėpia ne tik metamodernizmo konceptualų ir kontekstinį pagrindą, bet ir kritinį santykį su esminėmis postmodernizmo problemomis bei perspektyvas ateičiai. Publikuojamas redaguotas interviu tekstas išlaiko autentišką pokalbio toną ir struktūrą.
Autorių teisės (c) 2026 Augustas Pinkevičius (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Judith Butler pažeidžiamumo samprata kaip akstinas permąstyti žmogišką subjektą
Straipsnyje, remiantis feministine modernaus subjekto kritika, kvestionuojama autonomiško subjekto samprata ir plėtojama Judith Butler siūloma alternatyva – pažeidžiamumu grįstas subjekto modelis. Teigiama, kad Butler koncepcija remiasi reliacine proceso ontologija, kuri atskleidžiama pasitelkiant Gilbert’o Simondono individuacijos teoriją: subjektas čia suprantamas kaip nuolatinis santykių tapsmas sudėtingame ryšių tinkle, vadinamame terpe (pranc. milieu). Šiame kontekste pažeidžiamumas išryškėja ne kaip individuali savybė ar subjektyvi būsena, o kaip struktūriškai nulemta būklė, kylanti iš pamatinio individų susietumo ir neišvengiamos jų priklausomybės nuo terpės, kuri juos konstituoja (steigia) ir palaiko. Butler subjekto pažeidžiamumo samprata analizuojama per du matmenis – kūniškąjį ir lingvistinį – kurie išryškina subjekto atvertį kitiems ir priklausymą nuo materialių struktūrų bei socialinių normų. Straipsnyje parodoma, kad pažeidžiamumas yra ambivalentiška sąryšingumo būklė, kuri tiek įgalina gyvų individų egzistavimą, tiek iškelia jų savinepakankamumą ir trapumą.
Autorių teisės (c) 2026 Monika Višnevska (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Keistasis siaubas: žanrinės filosofijos aspektai
Straipsnyje nagrinėjama šiandien vis labiau ryškėjanti siaubo kultūros sklaida (taip pat ir Lietuvoje) ir jos filosofiniai pagrindai, dėmesį sutelkiant į du esminius konceptus – determinaciją ir Kitą. Remiantis tiek ankstyvaisiais šaltiniais (pavyzdžiui, Šekspyro „Makbetu“ ir keistumo (angl. wyrd) samprata), tiek šiuolaikiniais pavyzdžiais (Ario Asterio „Paveldėtas“) parodoma, kaip subjektas veikia tarp likimo nulemties ir tariamos laisvės. Socialinis politinis nerimo fonas (karai, postpandeminis netikrumas, DI, ekologija) paaiškina siaubo patrauklumą ir jo galimybę perteikti bejėgystę bei Kito intervenciją. Aptariamos skirtingos siaubo sampratos: Ann Radcliffe pateikta skirtis tarp teroro ir siaubo, nejaukos (Ernstas Jentschas, Sigmundas Freudas) fenomenas, Howardo Phillipso Lovecrafto „keistoji istorija“ su kosminio nežinojimo ir neišvengiamumo motyvais. Vėlesnės keistumo variacijos, pavyzdžiui, Roberto Aickmano keistasis (angl. strange) minimalizmas ar kitos keistumo apraiškos (angl. queer, body / extreme horror ir bizarro) parodo, kaip keistybė individualizuoja patyrimą ir plečia siaubo lauką. Galiausiai apibendrinama, kad keistybė ardo žanrines ribas ir funkcionuoja kaip rašymo modusas bei kultūrinė jėga, dekonstruojanti duotybes: siaubas čia suprantamas ne kaip etinis, o kaip epistemologinis trūkis, atveriantis susidūrimą su Kitu.
Dvi antžmogio sampratos interpretacijos Friedricho Nietzsche’ės filosofijoje
Šiame straipsnyje analizuojamas antžmogio (vok. Übermensch) sąvokos prieštaringumas Nietzsche’ės filosofijoje, išskiriant dvi pagrindines jos interpretacijas: vieną, kurioje antžmogis suprantamas kaip nuo žmogaus atsiskyręs idealas, ir kitą, kurioje jis pristatomas kaip aukštesniojo tipo žmogus. Straipsnio tikslas yra ne pateikti išsamią šios sąvokos analizę, bet parodyti jos santykį su žmogaus samprata vėlyvojoje Nietzsche’ės filosofijoje. Straipsnyje teigiu, kad nors Nietzsche’ė knygoje „Štai taip Zaratustra kalbėjo“ antžmogio figūrai suteikia centrinę vietą, atmesdamas žmogaus filosofinę kategoriją, vėlesniuose tekstuose jis akcentuoja antžmogį kaip žmogaus tipą, išliekantį žmogiškumo rėmuose. Prieštaringas antžmogio sampratas straipsnyje pristatau kaip dvi skirtingas strategijas: antžmogis kaip idealas pasitelkiamas kritikuoti krikščioniškus idealus ir jo formuojamą žmogaus tipą, o aukštesniojo žmogaus tipo koncepcija – kaip praktinės žmogaus ugdymo vizijos modelis.
Autorių teisės (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0/ https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Gyvenimo trukmės prailginimas ir mirties blogumas: deprivacionistinis požiūris ir jo ribos
Nauji laimėjimai biotechnologijų srityje – nuo regeneracinės medicinos iki tikslingų genetinių intervencijų – suteikia teorinių prielaidų manyti, kad žmogaus gyvenimo trukmė ateityje galėtų būti ženkliai prailginta. Ši galimybė verčia atsisukti į skubius filosofinius klausimus apie tai, ar ilgesnis gyvenimas būtų išmintingas ir moraliai priimtinas pasirinkimas. Šiame straipsnyje yra pateikiama jau esamų filosofinių temų, susijusių su mirties blogumu gyvenimo trukmės pratęsimo kontekste, kritinė apžvalga. Straipsnio tikslas yra trilypis: (1) pateikti pirminį prudencinio pobūdžio argumentą už gyvenimo trukmės prailginimą, grindžiamą deprivacijos koncepcija paremta mirties blogumo teorija; (2) atsakyti į kelias prieštaras šiai pirminei pozicijai, grįstas nuostata, kad gyvenimo baigtinumas yra savaime vertingas; (3) identifikuoti straipsnyje ginamos teorijos išorines ribas analizuojant ją platesniame socialinių, technologinių ir distribucinių aspektų kontekste. Nors deprivacijos teorija paremtomis prielaidomis galima grįsti poziciją, kad gyvenimo trukmės prailginimas yra naudingas tiems, kurių gyvenimo kokybė yra santykinai gera, platesnio pobūdžio praktiniai ir etiniai klausimai (pavyzdžiui, teisingo prieinamumo galimybės, demografinis spaudimas ir technologiniai rizikos veiksniai) šią išvadą apriboja. Tad išsamus problemos etinis vertinimas turėtų apimti tiek gyvenimo trukmės prailginimo savaiminį geidžiamumą, tiek jo teisingo ir tvaraus įgyvendinimo galimybes.
Autorių teisės (c) 2026 Kęstutis Mosakas (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0
Daugybė simbolinių pasaulių ir filosofinė diplomatija
Straipsnyje diskutuojama apie derybų dėl įvairovės pripažinimo problemą ir teigiama, kad kritinė filosofinė hermeneutika gali būti tokios filosofinės diplomatijos prielaida. Taip pat argumentuojama, kad šiuolaikinėje augančio posthumanizmo ir akceleracijos bei didėjančios įvairovės visuomenėje sociokultūrinių grupių dinamika ir auganti jų pripažinimo problema yra susijusi ne tiek su tradicinės etikos, kiek su dialogo ir viešos diplomatijos poreikiu. Tradicinė vieša diplomatija be filosofinės-antropologinės ar filosofinės-sociologinės interpretacijos lieka nepakankamai supratinga, kai kalbama apie įvairovės poreikius, o senieji kritinės teorijos teiginiai apie pripažinimo pirmumą, suskliaučiant dialogo ir diplomatinių veiksmų reikšmę, taip pat yra nekritiškas etinis idealas. Vienos įvairovės grupės gali atrodyti toksiškos, patologinės ir griauti visuomenės susitarimus, o kitos gali būti klaidingai tuo kaltinamos, nors tik kovoja dėl pripažinimo ar priešinasi išnaudojimui ir atskirčiai. Straipsnyje kritiškai atsiliepiama apie neoreakcinės Apšvietos politinius projektus siekiant restauruoti didžiuosius pasakojimus ir pašalinti įvairovės diplomatijos, kuriai jie patys priklauso, poreikį. Straipsnyje, nors ir vadovaujamasi Paulio Ricoeuro kritinės hermeneutikos ir Jürgeno Habermaso komunikacinio veiksmo teorijomis, nurodoma, kad pati savaime komunikacija vystosi bendrystės sferose – burbuluose, kur ir subręsta simbolių skirtybės, įvairios simbolinės organizacijos ir konkuruojantys, netgi priešiški simboliniai pasauliai. Straipsnis analizuoja simbolinių pasaulių įvairovės ir filosofinės diplomatijos koreliacijas.
Autorių teisės (c) 2026 Gintautas Mažeikis (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-sa/4.0